УДК	23(7.046.3):82-3/616.12(.000.7.01)		
М. О. Кульчицька (м. Львів)

ХРИСТИЯНСЬКА СВІТОГЛЯДНА ПАРАДИГМА АНТИТОТАЛІТАРНИХ РОМАНІВ ВАСИЛЯ Барки: ОБРАЗ СЕРЦЯ

Історичною та геополітичною закономірністю є те, що серце як найважливіший орган відчуття, пізнання та сприйняття дійсності стало однією із незаперечних домінант української культури. Культурологема, властиво український етносимвол, концепт нацiонального стилю мислення – на такі та інші формульні окреслення можна натрапити у численних працях, присвячених як філософському осмисленню поняття «кордоцентризм», «філософія серця», так і дослідницьким інтерпретаціям значення образу серця у творчості письменників різних літературних епох. 
Домінантний орган, що визначає життєдіяльність всього організму, центр емоційності та ймовірного осереддя душі, головна передумова сприйняття, оцінювання й пізнання як свого внутрішнього світу, так і специфіки всесвіту всього сущого – це ті народні уявлення про серце, що корелюють із засадничими принципами християнської та інших релігій. У цьому контексті серце тлумачать як універсальний загальнолюдський символ. Його біблійне змістове наповнення, про яке пише П. Юркевич [9], неодноразово підтверджувалося реальними відчуттями й переживаннями людей, які вони отримували під час важких випробувань, морально-почуттєвих та суспільно-історичних потрясінь і катастроф. Саме за надзвичайних обставин серце – “скарбниця і носій усіх тілесних сил людини” (П. Юркевич) – найбільше проявляє себе як фокус душевного та духовного життя людини. “Кожен має також неплотське серце: почуттєве, духовне; там, по слову Божому ‹…› покладено джерела життя”, – писав про цю амбівалентну властивість основи основ людського єства В. Барка [1, с. 109]. Тричі заглянувши в очі смерті (клінічна смерть у сім років, важке поранення під час Другої світової війни, дивовижний порятунок під час бомбардування Берліну), переживши жахливі перипетії підрадянського життя, перебування у таборах ДіПі й у післявоєнній закордонній дійсності, обравши шлях білого монаха, В. Барка глибоко усвідомлював важливість для кожного зокрема засад релігійно-світоглядної кордоцентричності. Із численних інтерв’ю та описів зустрічей із В. Баркою перед нами постає образ людини з незвично смиренно-шляхетним світобаченням, людини, яка була відсторонена від життєвого бруду та буденщини й усвідомлювала, розуміла, знала про інші – справжні й істинні – життєві цінності, про які писала у всіх своїх творах. Саме тому критики констатують християнськість його письменницького світовідчуття, глибоку віру й релігійний месіанізм у житті та творчості. Однак конкретизації, дослідження перманентних складових прикметної релігійності авторського стилю, засадничих рис його образного світу і в діаспорному, і в українському літературознавстві відчутно бракує. Немає таких розвідок і щодо художніх світів антитоталітарної дилогії “романів-свідчень” «Рай» та «Жовтий князь», у яких тема серця органічно вписана в їхній художній наратив. 
Духовне зачудування, глибоке підсвідоме інтерпретації світу як містерії оприявнення Божественного Абсолюту, притаманне Барці-письменнику, органічно підтверджують думку Л. Рудницького про вагому роль релігії в українському письменстві [7, с. 10], зокрема її важливу національно ідентифікаційну функцію в діаспорній літературі. У романах В. Барки прояв такої традиційної художньої релігійності – не поверхове, цитатне використання окремих біблійних мотивів і образів чи спорадичні підтекстові алюзії, а глибоко укорінена у народні уявлення світоглядна парадигма. Осмислюючи новітні дилеми повсякденного екзистенційного вибору, В. Барка пише про абсурдні, психічно складні, інколи непідвладні людському сприйняттю кризові ситуації буття у тоталітарній дійсності. Романіст надає перевагу відтворенню емпірично-достовірних внутрішніх переживань персонажів, спостереженню за їх відчуттями, відтворенню загальнолюдських етичних душевних колізій у світі, “що став інший, ніби в різкий поворот обернено його і обвалилися добрі поняття, а образ життя виглянув руїною” [3, с. 60]. Тож однією з центральних домінант, головним органоном осягнення непідвладної розуму розбіжності між усталеним, традиційно зумовленим аксіологічним світопорядком та агресивно-винищувальною, насильницьки нав’язуваною новітньою системою бездушних координат, правдивим фільтром-індикатором, що дозволяв здійснити хоч якесь мінімальне внутрішнє порозуміння з “чужою” реальністю, пояснити й означити її, є якраз серце. 
Психологічно достовірно зафіксований у «Раї» та «Жовтому князі» кордоцентризм українського світосприйняття можна визначити такими смисловими аспектами: 
1) релігійний – серце як осердя віри, центр “морального життя і духовності людини” [5, с. 85], що мотивує чинити душевний опір негуманному владному режиму, вирішувати питання віри в Бога, себе, людей у час зустрічі зі щоденними загрозами у “мурашнику збентеженої людської маси” (М. Солодка). При цьому кожен – і “свій”, і “чужий” – проходить внутрішній індивідуальний іспит совісті щодо засадничих істин людського буття: збереження чи продажності душі, свободи самовизначення і ставлення до крові (що в непомірній кількості проливали на вівтар комуністичної ідеї) як символу даного Богом життя тіла й духу, терпіння, любові, милосердя й людяності: “Немає мудрості більшої, – читаємо у В. Барки, – ніж (…) мудрість милосердя (…) в страшному, повному безперервного терпіння, щоденному житті”; “Так було споконвіку: кого обрано для провіщення, терпить іспит. Серце удосконалюється – з страждання зростає добрість” [4, с. 42]. І та доброта проявляє себе, коли в найскрутніші моменти життя люди не втрачають людського обличчя (Катранники, батько і син, у найлютіший голод діляться їстівним із іншими; професор Споданейко розробляє цілу “тактику” допомоги, цієї тактики дотримується і Астряб тощо). Прикметно, що тему любові В. Барка розкриває суголосними сюжетними лініями шляхом змалювання життя багатьох героїв (зокрема, родини Катранників, Гонтарів; взаємини Ольги Білолан та Олександра Астряба, Маргарити Крат із загиблим чоловіком тощо). Характерно, що головний висновок таких притчеподібних життєвих історій – це потреба, необхідність і вміння зберігати, підтримувати та відчувати цінність кохання як найвищого духовно-емоційного зв’язку між людьми, як найміцнішої природної основи для створення сім’ї. 
2) внутрішньо-антропоцентричний – визначальною тут є спорідненість із думкою Г. Сковороди про те, що саме серце є онтологічним центром малого всесвіту людини: “Людиною є не зовнішня чи крайня її плоть, як люди вважають, але глибоке серце або думка його, вона-бо найточнішою є людиною та головою” [8, с. 157]. Аналогічно герої романів В. Барки характеризують один одного або незнайомих чужинців: хлопець йде до важко хворого старшого чоловіка, “… бо серце є ось тут! – Борзокінь стукнув кулаком себе в груди…” [4, с. 18]; професор Споданейко: “… людина з “сердечною загадкою” [4, с. 23], “в нього голубине серце” [4, с. 20]; “… жаліли тата дуже: був світлий словом і серцем до них, як при небі…” [3, с. 219]. Критерієм серця, сердечністю характеризують і цілий етнос, зокрема, представників російської ментальності, про яких епізодичний герой «Жовтого князя» дядько Никифор, навчаючи малого Андрія визначати велич народу за серцем, міркує так: “Ти подивись, яке там серце! Раз серце собаче, то і народ малий… А побачиш серце, повне добром, то знай – народ великий… І на півночі добрі душі є, та на дно серця десь зло собі поклали: як зміїний камінь. Поки все гаразд, вони такі добрі.., а прийдеться до чого, тоді вилазить з-під каменя жало!.. ” [3, с. 242]. Як орган, здатний вимірювати насиченість, глибину, змістовність, перебіг часу життя, серце приєднує людину, яка має, відчуває та розуміє його, до трансцендентної вічності на відміну від хвилевого, перманентного матеріалістично-прагматичного зацікавлення безсердечних партійців, життя яких – минущість, марнота та вислужування: “Там серця нема – камінь під ребром. Сюди прислали своїх: цей страх робити” [3, с. 134]. 
Разом з тим, цілком традиційно В. Барка репрезентує серце як “хранителя і носія всіх тілесних сил людини”  [9, с. 73], передає через нього глибоке душевне і фізичне виснаження героїв від владної політики спустошливого страждання: “Навколо серця Антона Никандровича в льодовому холоді заклубочилась отруйна неміч” [4, с. 255]; “Жінка однією рукою трималася за одвірок, а другою (…) показала на приміщення і зразу ж поклала її до грудей, мов би серце хотіла спинити…” [3, с. 65]. Водночас серце виступає “осереддям багатоманітних душевних почувань, хвилювань і пристрастей”  [9, с. 76], на що вказують зафіксовані через сердечні почування героїв душевний біль, сум, скорбота, неспокій та відчай: “І серце теж криється: в свій смуток” [3, с. 65]; дзеркальце, що його підносила Дарія Олександрівна до обличчя свого чоловіка, від усвідомлення його смерті випало з жіночих рук і розбилося, “так, мов світ серця її впав і розбився навіки” [3, с. 216]; кожна нова смерть – свинцева краплина горя у чашу рідної душі: “Тоді жаль з гіркотою за оце життя (…) поранив, дуже поранив серце” [3, с. 95]; “Настала така скорбота! (…) Без крику і стогону, без шепоту навіть, а з сльозами і судомою всіх грудей, мов воплем, якого людське серце вже не витримає” [3, с. 218]; “На серці тяжче було, ніж могла терпіти. (…) Підвелась і стояла, як з каменя січена, без мови і рухів, хоч вся душа її западала в незміренний морок…” [3, с. 221] і т.д.
3) ірраціонально-гносеологічний, де серце – більш правдивий, ніж розум, орган чуттєво-достовірної і проникливої оцінки явищ дійсності, її емоційного усвідомлення-відображення. У цій сфері можна розмежувати такі два відтінки значення: а) своєрідне вираження, виявлення і розуміння тих душевних станів, які “за своєю ніжністю, переважною духовністю й життєвістю неприступні для відстороненого знання розуму” [9, с. 93], наприклад: “Серце чує, а думка не відає, не знає” [4, с. 185];“Чомусь і в Дарії Олександрівни стрепенулося серце (…) вмить – мов розлігся сміх зловісний: “Лихо буде! Треба стерегтись…” [3, с. 151]; б) “поняття й виразне знання розуму, позаяк воно стає нашим душевним станом, а не лишається абстрактним образом зовнішніх предметів, відкривається або дає себе помічати не в голові, а в серці…” [9, с. 93]: “Схолонуло на серці і впало: “Братимуть!” [3, с. 125]; “Її ніби вогнем в серці вдарило від тих слів…” [3, с. 154]; “… всім серцем противиться, не хоче повірити, що впаде і він мертвий під вапно…” [3, с. 158]; “Ворушиться в грудях клубок огненних гадюк і починає гризти стінки серця, впорскувати краплі, гострі, як голки (…) почуття злоби (яке відчуває Антон Никандрович до “ловеласа” Серпокрила – М.К.) ослаблює серце, валить з ніг” [4, с. 187]; “Материнське серце мудріше, ніж комсомольська програма” [4, с. 244]. 
Місткість образу серця у В. Барки підтверджує можливість здійснити завдяки йому масштабне соціальне узагальнення. Колективне – в інакомовній метафоризованій формі автор передає суть моделі душевного й духовного вбивства тих, хто залишився фізично живим та “потребує” профілактично-пропагандистського випрацювання. У такий спосіб уцілілі нонконформісти характеризують і діяльність, і саму особу партійного функціонера зрусифікованого ренегата Бісмурчака з промовистим прізвиськом “убийбога”, (читай – безсердечні кати, самопроголошені боги), що перетворює на пекло життя всіх довкола: “Великим свердельцем, в якому за вістря служить голова місцевкому Іван Іванович, можна прокрутити дірку в народному серці, вживаючи профспілку як коловорот” [4, с. 161]. Індивідуальне, лейтмотивом якого стає внутрішній конфлікт митця із самим собою, зумовлений тотальними загрозами та політикою нещадного всеохопного терору. Ця одвічна боротьба “поверхні” й “глибини душевної” (П. Куліш) за умов нової соціалістичної дійсності однаково продовжує корелювати з відчуттями душі й серця, які з гострим, болісним трагізмом передано в містичній покаяльній розмові з портретом респектабельного радянського поета Туркота-Семидзвонника (авторська алюзія-метафора П. Тичини – М. К.): “… Так і сказали: ваше ім’я настільки відоме, що коли будете не з нами, то становитимете силу, ворожу для нас. І ми вас знищимо з усіма родичами. Якщо хочете врятувати їх, робіть вирішальний крок (…)! Я, щоб порятувати рідних, навіки занапастив свою душу. Тільки той, хто має ніжне серце, зважиться на мій страхітливий вчинок. Тонучи в пекельній воді, я, душа пропаща, знаю, що рятую найдорожчих…” [4, с. 34]. Таке внутрішнє, духовне самознищення, амбівалентність особистості стає найбільшим, убивчим злом для творчої індивідуальності, змушеної тотально приховувати справжнього себе, власне оригінальне бачення світу, яке підмінюється потрібною державі, суспільно-корисно-необхідною псевдотворчістю. 
Супроти цієї внутрішньої дисгармонії виступає герой роману «Рай» професор Споданейко-Віконник. Самітник, людина високих моральних якостей, глибоко віруюча й відкрита до людей і життя, він перебуває у стані здивовано-розпачливого, дещо відстороненого споглядання за тим, що відбувається у відчуженому довкіллі. Його бентежить подієва сторона новобуття, але найбільше професор-гуманітарій переживає за душевний надлам людей та духовні катаклізми, що відбуваються в їх єстві: “… Хочу побачити відродженими і оновленими святощі в людському серці, а навколишність, – звичайну “прозаїчну” дійсність, серед якої вікує свій вік кожна душа з народу, хочу побачити в неповторній цінності, бо тільки раз судилося прийти до неї з небуття … ” [4, с. 86]; “В серці Антона Никандровича було повно тривоги за майбутній стан: він передчував катастрофу, в якій, крім міст та сіл, обернеться в руїну також сфера морального життя” [4, с. 139]. Професора Споданейка-Віконника можна назвати характерним представником типу сковородинівської людини, адже його внутрішній світ увібрав у себе цілий спектр оприявлених у тоталітарному світі кордоцентричних значень: почуття без вини винуватого; екзистенційну тугу за втраченими цінностями духовного порядку і високим натхненним життям тощо. До того ж, як реакцію на стійку емотивну кризовість життя Антон Никандрович отримує незрозумілий для медицини, проте психосоматично закономірний серцевий розлад. 
Викликана владними приписами суміш відчуттів і настроїв, пов’язаних із внутрішньою боротьбою вітального й онтологічного страхів, прихована і у причинно-наслідковій діалектиці сюжетних колізій «Жовтого князя»: “Над усім – пережиття кривди, без уявних мір: вона жалить жалом у кров серця, впорскуючи отруту, від якої біль, понад можливість терпіти, збирає при собі горючий неспокій…” [3, c. 82]. У цьому творі письменник масштабно відображає трагічний афективний стан людської психіки, зумовлений межовою ситуацією масового, планово спровокованого голоду, а також пов’язані з ним екзистенціальні відчуття персонажів, відтворюючи кожен нюанс зміни їхнього світосприйняття під час голодування та кожен крок їхньої титанічної боротьби проти безглуздя неприродної смерті. 
Цікавим є той факт, що споглядально-терплячий стоїцизм В. Барки, який ліг в основу філософсько-світоглядного художнього осягнення трагедії тоталітарної дійсності, став об’єктом активного заперечення П. Маляра. Критик висловив думку про цілком відруховий, хоч і не напускний і характерний для того часу християнізм В. Барки, який становить підґрунтя письменницького, буцімто невиправдано песимістичного за тодішніх умов “філософування без філософії”, проявом сковородинівського варіанту космогонічної “філософії серця”. У зв’язку з цим П. Маляр зробив висновок про обтяженість роману “середньовічними уявленнями про Добро і Зло”, що, на його думку, призводить до людинообразної “потворності спотвореного автором буття”. “Це спотворення, – наголошує критик, – стало найбільшою перешкодою до заперечення підрадянської дійсності, бо реальність замінена тут хворими уявами про неї” [6, с. 17]. Але, якщо керуватися змодельованою романною дійсністю «Раю» та «Жовтого князя», В. Барка зовсім не мав на меті просто заперечити радянську дійсність. Він швидше за все намагався викрити її антигуманний характер, а принципи християнської моралі тільки сприяли підсиленню цього розвінчування. Не варто забувати, що В. Барка, пишучи романи про тоталітарну дійсність, спирається передусім на власний безпосередній “душевний зір” (М. Жулинський), який скеровує духовно-психологічний напрямок його художнього мислення і посилюється глибоким усвідомленням премудрості та величі безмежної Божественної сили. Заглибившись свого часу в осягнення складного плетива метафоричного символізму книг Святого Письма, В. Барка (як і Г. Сковорода) не міг оминути “багатозначного біблійного вчення про глибинове серце” [9, с. 83]. Його збірний образ постає як лейтмотив романів «Рай» і «Жовтий князь», у яких окремими репліками, описами, характеристичними акцентами автор фіксує глибинний трагізм переживань персонажів за умов неможливості впливати на перебіг подій у тоталітарному суспільстві. Більше того, у контексті важких випробувань, духовних, моральних, суспільних потрясінь і катастроф кордоцентризм В. Барки набуває особливого значення, адже він стає своєрідним духовним кодом, який допомагає на загальнолюдському почуттєво-емоційному рівні передати жах та безвихідь підрадянського існування, ідентифікуючи аналогічні переживання людей різних етапів становлення суспільної організації співіснування. 

ЛІТЕРАТУРА
1.	Барка В. Віра і сучасний сумнів // Барка В. Вершник неба: Есе. – Львів: Свічадо, 1998. – С.109-114.
2.	Барка В. Друге серце // Барка В. Вершник неба: Есе. – Львів: Свічадо, 1998. – С. 91-96.
3.	Барка В. Жовтий князь: Роман. – К.: Дніпро, 1991. – 266 с.
4.	Барка В. Рай: Роман. – Джерзі Ситі – Нью-Йорк: Свобода, 1953. – 309 с.
5.	Валявко І. Дмитро Чижевський – фундатор поняття “філософія серця” // Слово і час. – 1998. – № 8. – С. 83-85.
6.	Маляр П. “Мені в рай войти не дають…” // Нові дні. – 1954. – Ч. 59. – С. 15-17.
7.	Рудницький Л. Література з місією // Слово і час. – 1999. – № 9. – С. 7-12.
8.	Сковорода Г. Наркіс. Розмова про те: пізнай себе // Сковорода Г. Твори: У 2-х т. – К.: АТ “Обереги”, 1994. – Т. 1. – С. 150-195.
9.	Юркевич П. Серце та його значення в духовному житті людини згідно вчення Слова Божого // Юркевич П. Вибране. Бібліотека часопису «Філософська і соціологічна думка» / Переклад з рос. В.П.Недашківського; упор., передмова і прим. А.Г.Тихолаза. – К.: Абрис, 1993. – С.73-114.

АНОТАЦІЯ
М.Кульчицька
Християнська світоглядна парадигма антитоталітарних романів Василя Барки: образ серця
У статті розглянуто проблему кордоцентризму художнього світу романів В. Барки «Рай» та «Жовтий князь». Окреслено художню реалізацію релігійного, внутрішньо-антропоцентричного, ірраціонально-гносеологічного смислових аспектів філософії серця в контексті авторського осмислення тоталітарної дійсності. Зазначено, що образ серця у В. Барки – своєрідний духовний код, який допомагає відтворити жах та безвихідне становище людини в радянському суспільстві. 
Ключові слова: кордоцентризм, серце, домінанта, аспект, код, християнський світогляд, буття, тоталітарна дійсність, абсурд, трагізм, роман. 

АННОТАЦИЯ
М.Кульчицкая
Християнская мировоззренческая парадигма антитоталитарных романов
 Василия Барки: образ сердца
В статье рассмотрена проблема кордоцентризма художественного мира романов В. Барки «Рай» и «Желтый князь». Произведен анализ художественной реализации религиозного, внутренне-антрополгического, иррационально-гносеологического аспектов философии сердца в контексте авторского осознания тоталитарной действительности. Определено, что образ сердца у В. Барки – своеобразный духовный код, при помощи которого писатель отображает ужас и безисходное положение человека в советском обществе. 
Ключевые слова: кондоцентризм, срдце, доминанта, аспект, код, христианское мировоззрение, бытие, тоталитарная действительность, абсурд, трагизм, роман.

SUMMARY
M. Kulchytska
Christian Worldview Paradigm in the Anti-Totalitarian Novels by Vasyl Barka: 
the Image of Heart
The author concentrates on the topic of cordocentrism in V. Barka’s novels "Rai" and "Zhovtyi kniaz". The artistic realization of religious, inner anthropocentric, irrational and gnosiological semantic aspects of the philosophy of heart is presented in the context of the author’s view of totalitarian reality. The image of heart in Вarka’s writings is an original spiritual code that helps to recreate the horror and stalemate of Man in the Soviet society. 
Key words: cordocentrism, heart, dominant, aspect, code, Christian worldview, existence, totalitarian reality, absurdity, tragedy, novel.